![]()
роздуми легковажного
22
щось на голові ще куйовдиться. І... виміняли Олексу на курячі
яйця.
Олексі також «таланило», як утопленому. Коли служив
в УГА, потрапив до рук польських «жолнежів». Вони нама-
галися вибити із нього весь український патріотизм. І нагнати
любові до «Польскей». Та нагнали лише ненависті. Олекса чу-
дом вижив і ще більше нена видів будь-якого загарбника. Ка-
зав: «Шо поляк, шо москаль, шо шваб — одна холєра...»
«Рай» за рікою, куди нас батько евакуював, виявився
страшні шим за пекло. Хутір опинився між двома передовими.
Стріляли по нас німці, стріляли й «москалі». Чорними згра-
ями налітали чи то «хейнкелі», чи то «юнкерси». І сипали на
голови смертоносні по дарунки Гітлера. «Совєтська» артиле-
рія частувала нас гостинцями Сталіна. Ми навчилися розріз-
няти, як розважливо стукотить росій ський кулемет «Максим»,
нервово тріскотить німецький «МҐ». Над нашими малими
пухнас тими головами ревло, свистіло, шелестіло, стогнало,
яжчало, ляскало, бахкало. Ми затуляли долонями вуха. За-
плющували від переляку очі... Господи! Зараз думаю, скіль ки
разів ми були на грані смерті. Як необачно, легковажно ми
пе рестрибували лезо її безпощадної коси. Скільки тих куль
максимівських, ем ґешних, пепеешних, шмайсерських просви-
стіло мимо наших вух. І, слава Богу, вуха зосталися цілими...
Сьогодні, коли я тими вухами чую постійні превозносін ня
«учасників» так званої Великої Вітчизняної війни, «учасників
бо йових дій», думаю, чи були ми, цивільні люди, які п’ять мі-
сяців сиділи в отому воєнному пеклі, учасниками війни? «Віт-
чизняної», «світової»... Чи, може, коли та війна рвала снаря-
дами наші под вір’я, палила наші оселі, смертельним вихорем
кружляла над наши ми беззахисними головами, від Сталіна,
Гітлера або й самого Всевишнього ми мали якусь «індульген-
цію» на недоторканість? Чи, може, враховуючи мій статус ци-
вільного, куля не мала права дря пати мого носа чи обривати
чиєсь життя?
Я не претендую на статус героя. Який «захищав Київ».
«Брав Берлін». Не претендую й на статус контуженого... Але
сьогодні, коли я постійно чую «герої», «визволителі», «захис-
ники вітчиз ни», «ми перед ними в боргу», часто задумуюсь, чи
всі «герої» — герої? Чи всі «визволителі» — визволителі? І чи